Nitcoris

Den Lyktlösa, Tämjerskan av Fem, Förräderiets Drottning, Hon som vandrar Emellan. Gudinnan Nitcoris äger många namn och öknamn, men de som väljer att söka hennes gunst kallar henne oftast bara en sak: Sel'Cran. Hon som visar Sanningen.

Nitcoris lära berättar att de andra gudarnas ord är felaktiga, och endast svek emot människor såväl som alla andra raser. Den säger att Gudar inte vill annat än att mata sina egon med levande varelsers dyrkan, att de alltid kunnat ge världen total lycka, men att de väljer att inte göra så. Nitcoris å andra sidan lovar att de som inser hennes rätta väg, skall ha lycka även innan efterlivet. Hon lär ut att smärta bara är otrevligt för den som inbillar sig det. Den är inte olik ifrån njutning eller lycka, och kan därför accepteras och användas som dem.

För att tillfredsställa Nitcoris skall man svära sin trohet till hennes sanning, samt avsvära sig alla andra gudar.

Översikt och Historia
De första tillbedjarna av Nitcoris dök upp i Thôl för runt sexhundra år sedan. Den som började sprida hennes ord var en man vid namn Rhorkel Björnson. Rhorkel var absolut inte känd för att ha syner av varken framtid eller dåtid, faktum är att han enligt historian inte hade någon form av Magi, men trots detta började han berätta för sina bröder om en gestalt som kommit till honom i drömmar, även mitt under dagen:

"Ni måste förstå bröder mina, små som stora, att kvinnan som visade sig framför mig var den vackraste av skådat slag. Trots att hon hade fem armar, och stumpen av en sjätte, så var hennes ögon likt natten, hennes läppar lika lockande som draktårar en vinternatt, och hon stod där i all sin nakna prakt framför mig. Aldrig har jag hört sådana ord talade till mig som de hon yttrade, ty hon sade: 'Du skall visa sanningen för de som är vilseledda'. Trots att hennes röst var lika klar som något kvinnojons, så hade hon en tyngd i sina ord som tycktes mig oövervinnerlig."

Bröderna ifrågasatte såklart Rhorkel, han var trots allt känd för att dricka en hel del. Den tvivlande mannen återvände hem ifrån sina bröders hus, och denna natt hade han åter en dröm. Det var en skakad och tomögd Rhorkel som visade sig för bröderna nästa dag:

"Bröder mina, stora som små, lyss till mig och förstå att kvinnan i natten är verklig. Denna sömn kom hon också till mig och jag satte mig på tvären inför hennes ord, jag ställde hennes äkthet inför rätta, det gjorde jag. Då, mina bröder, skall ni få veta att denna kvinnas styrka och makt inte bara är enorm, utan också fruktansvärd. Ty ur mörkret omkring oss fattade hon fem kättingar, och med sina fem händer drog hon ur mörkret Fem hiskeliga demoner, djävlar som jag aldrig förrut sett och som jag aldrig vill se åter. 'Rhorkel' Sade hon, 'Dessa bestar, kungar av sina egna helveten, har jag kättat om tämjt till mina knähundar. Vet att ditt tvivel kommer att straffa sig.'"

Och mycket riktigt, enligt legenden ska Rhorkel ha slitit av sig sin skjorta och visat fem par hiskeliga bitmärken över kroppen, bitmärken som inte skulle kunna komma från varken varg, björn eller järv. Efter denna händelse ska Rhorkels sju bröder ha gått till golvet på sina knän, och svurit sin trohet till denna Gudinna som tycktes komma ur mörkret. Under många år började de predika Nitcoris namn i Thol, och religionen spred sig i de små byarna. Det dröjde dock inte länge innan följare av andra gudar fick höra om detta, om hur en gudinna som kallades Den Lyktlösa tycktes ha smittat sinnena hos många av deras följeslagare. Gudarnas riddare rustade till strid och Nitcoris anhängare höggs ned där de stod. Denna förföljelse var vad som tvingade Nitcoris anhängare att börja gömma sig, och istället för en välkänd och utspridd religion så blev den mer som en dold och hemlig kult. De flesta religionsvetare känner till närvaron av Nitcoris-kulten, men gemene man som inte bor i ett samhälle där kulten är verksam har inte mycket kunskap förutom kanske en viskning på en taverna.

Som det ser ut idag är kulten främst förankrad i södra delarna av Thol, samt utspritt i Kiem. Det finns ett fåtal säten i Seard, men dessa är mycket dolda och med få medlemmar. Kulten har inget känt huvudsäte, åtminstone inte för de som inte är högt ärade medlemmar av dess prästerskap.

Mytos och Ikonografi
Då världen och dess folk var unga, och de stackars dödliga ansattes av Gryningsmörkrets jämrande klor, så tittade Gudarna ned på världen med kalla ögon. Alla utom en; Nitcoris. Den sexarmade gudinnan samlade sina bröder och systrar och höjde sin lykta högt för att dem alla skulle se den:

"Mina Kamrater, Mina Syskon. Vi bär alla dessa lyktor för att leda de vi har givit liv till en bättre plats, men innan dess kastar vi dem i ett avgrundsdjup så svårt att förstå och tro på! Det är inte rätt!"

Länge och med anda talade Nitcoris om hur de borde hjälpa varelserna på marken, om hur de borde nedstiga till världen och skydda sina skapelser, sina barn, ifrån ondska och demoner. Men ingen lyssnade, och det framgick snart för Nitcoris att de andra gudarna inte ville värna om sina skapelser, de ville bara uppfylla sina egon med tron, med böner och varelsers sjävkamper. Hon var äcklad av detta som hon aldrig trott om sina syskon, och därför höjde hon sin lykta till skyn, och störtade den i marken. Världen brann, hav reste sig, berg föll, och Lyktbärarna vände sig emot sin syster.

"Det är ert val att bara stå bredvid och njuta av lidande, Jag skall nedstiga till dem, jag skall omfamna dem! Jag skall inte vara en simpel punkt på natthimlen, jag skall vara all svärta omkring ljuset, en bred väg och inte en smal, krokig stig!"

Nitcoris skulle stiga ned till världen, men hennes älskade syskon överföll henne och högg av en av hennes vackra armar, Nitcoris blod föll till världen och badade tolv människor, dessa tolv blev som delar av Nitcoris själv, de blev vampyrer. Den mörka gudinnan flydde, sviken och förrådd av sina bröder och systrar. Hon svor att aldrig vara så grymma och kalla som dem, hon svor att omvärva dem och visa de stackars varelserna i världen att de inte var ensamma och utsatta. Nitcoris övergav sin lykta för att visa att det inte räcker att vara endast en punkt av ljus i ett oändligt mörker, man måste omfamna sina barn likt en mor, och skänka dem frid även i livet. För att visa sin sanning och nåd, sträckte sig Nitcoris och fattade tag i nackskinnet på fem av världarnas värsta demoner, och låste dem i kedjor och trampade ned dem i marken, Hon stack dem med sitt spjut, skar dem med sitt svärd och högg dem med sin yxa tills de blev hennes knähundar, detta var ett tecken på att inga demoner kunde nå den som vördade Nitcoris.

Nitcoris-kultens Ikonografi har ett antal starka knytpunkter: Talen fem och tolv, Mörker, Spjutet, Yxan och Svärdet. En av deras vanligaste symboler är en sexuddig stjärna som saknar en av sina uddar, denna är oftast gjord i väldigt matt metall eller trä för att spegla så lite ljus som möjligt, detta representerar Nitcoris, med en av sina armar avhuggna. Något som ofta dyker upp i kultens tillhåll är ljushållare med fem små eldskålar i, för att representera de fem demonerna som Nitcoris ständigt håller under sin fot. Halsband som består av en svart kedja med ett spjut, en yxa och ett svärd i silver är inte heller ovanliga, dock påträffas dessa oftast hos krigare eller ordens riddare.

Prästerskap och Troende
Nitcoris anhängare är oftast inte annorlunda från andra gudars tillbejdare. De utför de ritualer som krävs, de ber om kvällarna och de samlas några gånger om året på någon mässa. Dock, ju djupare man går inom Nitcoris-dyrkan, desto mörkare tycks tron bli. De mer trogna och långvariga anhängarna bär alltid ärr ifrån ritualer menade att visa att smärta endast är ännu en förnimmelse, som kan utnyttjas till fördel. De riktigt fanatiska drabbas ibland av raseri emot andra gudar och försöker aktivt mörda annat prästerskap. Kultens prästerskap kallas Mörkerbringare, men trots att de delar namn så finns det två olika sorters ordnar av Mörkerbringare, och ranger inom dessa. De första Mörkerbringarna är de som bär de svarta kåporna, de som lär sig uråldriga texter på gamla språk, de som tämjer mörkret omkring dem som ett tecken på Nitcoris gåva. Präster är vad de närmast kan liknas vid helt enkelt. De andra Mörkrerbringarna är de med de ståtliga svarta rustningarna. De som stolt bär sin gudinnas symboler till strid och som skyddar sitt prästerskap ifrån hot. De som sett dem refererar ofta till dem som 'De Mörka Riddarna'. Bärandes något av sin gudinnas tre vapen känner de ett kall, att rida ut i världen och nedgöra vad som hotar orden. De två ordnarna styrs av sex medlemmar i den första orden, och fem medlemmar i den andra, över dessa elva ledare står kultens högste ledare; Den uråldrige vampyren Augil Cerce.

Den som är medlem av Mörkerbringarna lär sig den unika konsten att dra kraft ur sina egna förnimmelser och känslor, främst kroppslig smärta, men även psykisk sådan. Denna kraft kan användas både för att förstärka besvärjelser, eller den egna kroppen. Mörkrets Riddare är fruktade för att ta smärtsamma skador med ett skratt, och hur mycket inkvisitioner än torterat Nitcoris prästerskap har de bara gjort det lättare för dem att slå sig ur sina bojor och uträtta hämnd. För att bli en del av prästerskapet krävs en magisk låga. Så är inte fallet för de som vill bli en mörkrets riddare, men det är föredraget om man vill stiga till de högre rangerna.